Azylová politika v ČR - aktuální stav, problémy a návrhy k zlepšení

1/ Legislativní rámec:
Azylová politika České republiky je určována zákonem č.325/1999 Sbírky (zákon o azylu), zčásti pak zákonem č.326/1999 Sbírky (zákon o pobytu cizinců na území ČR) a mezinárodními úmluvami, které Česká republika ratifikovala (Úmluva o právním postavení uprchlíků z roku 1951 a Protokol týkající se právního postavení uprchlíků z roku 1967 a řada dalších dohod a závazků, v nichž je problematika uprchlictví, azylu a vydávání obsažena). Domníváme se, že principiálně je legislativní rámec české azylové politiky  v souladu se standardem demokratických západních zemí (EU), ovšem některá  ustanovení jsou sporná-např. § 25 h zákona o azylu, jímž se ruší azylové řízení v případě nelegálního opuštění ČR ze strany žadatele o azyl. Praktická aplikace tohoto paragrafu totiž vytváří situaci, která nastoluje  rozpor jak s dalšími ustanoveními téhož zákona, tak s mezinárodními dohodami pro ČR závaznými, což se názorně ukázalo na nedávném případu čečenských uprchlíků. Naopak za nedostatečný považujeme obsah § 12 téhož zákona, který jsou taxativně vymezeny důvody opravňující k udělení azylu. Uvedeného paragrafu je často zneužíváno k odmítnutí žádostí, které jsou podle našeho názoru oprávněné. Nejzávažnější problémy se ovšem netýkají litery zákona, nýbrž její aplikace, respektive porušování v azylové praxi.

2/ Azylová praxe ČR - hlavní problémy
a/ nízké procento udělených azylů - ČR patří ve srovnání s vyspělými zeměmi EU k zemím, v nichž je procentuální zastoupení udělených azylů jedno z nejmenších. Zaměstnanci OAMP MV ČR tuto skutečnost zdůvodňují specifickou skladbou žadatelů, mezi nimiž jsou hojně zastoupení občané Ukrajiny (kteří azylové procedury často zneužívají k legalizaci pobytu v ČR, což jim umožňuje ilegální práci) a občané SR (zejména Rómové, kteří azylové procedury zneužívají k získání hmotného zajištění). I když si odmyslíme tyto dvě zmíněné skupiny, zůstává ovšem procentní zastoupení úspěšných žadatelů nevysoké. Zpráva UNHCR hodnotí azylovou politiku ČR jako "restriktivní".
b/ nedostatečné přihlížení k celkové situaci lidských práv v zemích původu - podle našeho názoru pracovníci OAMP nepřihlížejí dostatečně ke stavu lidských práv a celkové humanitární situaci v zemích původu žadatelů. AI monitoruje několik případů žadatelů (Demokratická republika Kongo, Írán, Ruská federace), kterým nebyl udělen azyl, ačkoliv pro jeho udělení existovaly pádné a průkazné argumenty. Domníváme se, že azyloví úředníci vykládají zákon velmi restriktivně (až slovíčkářsky), aniž by brali v úvahu lidskoprávní kontext i reálný životní příběh žadatele. Pracovníci OAMP vůbec neberou v úvahu ozbrojené konflikty, které probíhají v zemích některých žadatelů a případné námitky odmítají tvrzením, že v dané zemi není válečný stav. Přitom z politologického hlediska je zřejmé, že většina konfliktů, které dnes probíhají v krizových regionech světa, nemá sice podobu formálně vyhlášené války (často jde navíc o konflikty vnitřní), ale jejich celkový dopad na humanitární situaci civilního obyvatelstva je katastrofický (Čečna, Demokratická republika Kongo). Jen zřídkakdy jsou kontaktovány nevládní organizace za účelem získání chybějících  informací o stavu lidských práv, zatímco v zemích EU je toto obvyklá praxe. Odmítání oprávněných žádostí je tak nejen nehumánní, ale zároveň v rozporu jak se zákonem o azylu, tak platnými mezinárodními dohodami.
c/ netransparentnost a nekontrolovatelnost azylové procedury - vzhledem ke skutečnosti, že azylová procedura v ČR představuje klasické správní řízení, je plně v kompetenci příslušných úředníků. Domníváme se ovšem, že koncentrovaná úřední moc v tak závažné, až životní otázce, jako je rozhodování o azylu, vytváří nekontrolovatelné a korupční prostředí. Proti rozhodnutí OAMP MV ČR existují sice opravné prostředky v podobě odvolání ke krajským soudům  a Nejvyššímu správnímu soudu, nicméně statistika ukazuje, že soudy v této věci většinou rozhodují rutinně a v drtivé většině potvrzují rozhodnutí OAMP MV ČR.   
d/ nehumánní jednání se žadateli - na základě zpráv žadatelů o azyl a uprchlíků žijících v ČR lze tvrdit, že v české azylové politice a uprchlických zařízeních vládne atmosféra strachu. S žadateli se jedná jako s lidmi druhého řádu. Podle sdělení žadatelů byli někteří z nich slovně ponižováni a uráženi zaměstnanci OAMP. Nevládní organizace AI a NESEHNUTÍ monitorují případy lidí, kteří poté, co veřejně vystoupili v médiích a popsali svou neuspokojivou situaci, byli překládáni do odlehlých zařízení nebo u nich proběhly zcela bezdůvodné policejní razie (např. v případě čečenské rodiny s malým postiženým dítětem přímo před jeho očima). Celkový přístup státu k žadatelům je paternalistický a připomíná sociální systém  v období reálného socialismu - stát sice žadatelům zajišťuje ubytování, zdravotní péči a stravu, dětem potom školní vzdělání, ale na druhé straně jim poskytuje tak minimální kapesné 12 Kč na den, že to omezuje jakékoliv možnosti jejich smysluplného osobního rozvoje a trávení volného času. Zároveň je žadatelům o azyl bezdůvodně znemožněno po dobu prvního roku azylové procedury pracovat a i poté je získání práce velice komplikované - pro žadatel o azyl i zaměstnavatele finančně nákladné získání povolení k zaměstnání, které je navíc nutno obnovit každé 3 měsíce. Tím je v praxi žadatelům o azyl téměř znemožněno vydělávat si na své potřeby.  Uprchlíci a žadatelé o azyl se tak ocitají v izolaci, která ještě prohlubuje propast mezi nimi a většinovou českou společností a jen podporuje její rasistické a xenofobní postoje.
V některých případech se setkáváme s nehumánními praktikami i v průběhu azylového řízení - např. (naštěstí) neúspěšný pokus o deportaci íránského uprchlíka přímo z mezinárodního letiště v Praze-Ruzyni  srpnu 2003 a jeho následné předvedení na íránskou ambasádu za účelem identifikace a porušení jeho anonymity před zástupci médií, což je v rozporu jak s etickými, tak právními normami jednání s uprchlíky. Přestože zde došlo k zjevnému porušení zákona, nikdo ze zodpovědných zaměstnanců MV ČR za to nebyl pohnán k odpovědnosti, naopak vysocí představitelé ministerstva tento postup plně obhajovali i před veřejností. 
e/ problematika čečenských uprchlíků - občané Ruské federace čečenského původu dnes představují jednu z největších skupin žadatelů o azyl v ČR. Ministerstvo vnitra jejich situaci bagatelizuje tvrzením, že v Čečensku není válka, třebaže zprávy všech lidskoprávních organizací i humanitární pracovníci v Čečně působící upozorňují na systematické a plošné porušování lidských práv čečenských občanů jak v Čečně samotné, tak v Ingušsku a na území celé Ruské federace. Počet čečenských uprchlíků v ČR neustále roste a v současné době můžeme rozeznávat několik skupin:
-	starší generace uprchlíků, kteří do ČR přišli již dříve a jejichž žádost o azyl je ve stavu projednávání
-	nové uprchlické vlny přicházející z Polska
-	uprchlíci, kteří jsou k nám vraceni z Rakouska a Německa na základě readmisních dohod.
   Zjevně diskriminační přístup k nim ministerstvo zdůvodňuje jednak argumentem o porušení azylového zákona (konkrétně § 25 h v případě skupiny uprchlíků, kteří ilegálně překročili hranice do Rakouska a Německa) a vágními a nepodloženými tvrzeními o tom, že tyto skupiny uprchlíků stejně nemají ČR jako cílovou zemi. Takové generalizující tvrzení nejen přinejmenším zčásti odporuje realitě, ale zároveň porušuje zásadu presumpce neviny, kterou by měl respektovat i státní úředník. Třebaže v některých případech toto tvrzení jistě platí, domníváme se, že důvodem rozsáhlé migrace Čečenců dále na západ je především restriktivní azylová politika a neuspokojivá situace v uprchlických zařízeních. Řada Čečenců v rozhovorech s námi vyjádřila vůli zůstat v ČR, ale zároveň rozčarování nad panujícími poměry: "V Rusku nás ponižují fyzicky, zatímco u vás nás ponižují psychicky a morálně." Odsuzovat tuto skupinu jako ekonomické uprchlíky je nepodložené - jedná se převážně o příslušníky středních vrstev (lze-li tento pojem v případě postsovětské společnosti vůbec použít), kteří v Čečně zanechali živnosti, majetek včetně domů a kteří prchají z obav před pronásledováním a represivním chování příslušníků federální ruské armády i jednotek kolaborantského prezidenta Kadyrova stejně jako násilím ze strany kriminálních a teroristických islamistických skupin. Klíčovým momentem v rozhovorech s čečenskými žadateli o azyl je panický strach z deportace do Ruska. Za relevantní 
pro postoj českého státu považujeme doporučení obsažená v dokumentu UNHCR vydaném v únoru 2003 Stanovisko UNHCR k žadatelům o azyl z Ruské federace v kontextu situace v Čečně.

3/ Návrhy na zlepšení:
Vzhledem k výše řečenému a při vědomí toho, že Česká republika jako země, z níž v době nacistické okupace a komunistické diktatury odešly v uplynulých 65 letech statisíce emigrantů, jimž bylo bez problémů umožněno získat azyl ve svobodném světě a začít tam důstojný nový život,  má morální závazek vůči minulosti a lidem, kteří se dnes nalézají v obdobné situaci, navrhujeme:
ad 1/ parlamentní debatu a následnou legislativní úpravu, která by vedla k odstranění § 25 h z našeho zákona o azylu (k tomu viz podrobné vyjádření právních odborníků  SOZE na adrese: http://soze.hyperlink.cz/Web/index.htm) a naopak k rozšíření důvodů pro udělení azylu obsažených v § 12 téhož zákona o následující:
I/ z jakéhokoliv jiného důvodu byl mučen nebo vystaven ponižujícímu zacházení, bylo mu   vyhrožováno zabitím, byl zadržován bez soudu 
II/  a nebo má v případě nuceného návratu do své  země z takového jednání oprávněný strach.
Domníváme se, že této změny lze docílit doplněním slova zejména před pronásledování v §12b. 
Dále doporučujeme změny 326/1999 Sbírky o pobytu cizinců na území ČR, tak jak jsou navrhovány v přiložené petici.
ad 2a/ liberalizaci azylové politiky a zvýšení počtu udělených azylů v ČR. Domníváme se, že zvláště za dnešní demografické situace stárnutí a vymírání české společnosti představuje vstřícnější azylová politika vedle své hlavní funkce ochrany lidí ohrožených pronásledováním a válkou zároveň ideální prostředek řízené migrace, která umožňuje ČR získat větší počet občanů, kteří budou vůči českému státu, jeho institucím a hodnotám loajální při vědomí toho, že jim tento stát umožnil svobodný a bezpečný život, a rovněž tak přispět k zachování demografické i sociální rovnováhy v zemi. Naopak restriktivní azylová politika nutí neúspěšné žadatele k ilegální migraci a nebo je odsouvá do šedé zóny, kde se stávají buď obětí nebo přímo aktéry kriminálních aktivit, což naopak stabilitu společnosti podrývá a jen zvyšuje její xenofobní nálady.
ad 2b/ více přihlížet k situaci lidských práv v zemi žadatele a konzultovat tuto situaci s kompetentními a uznávanými národními i mezinárodními organizacemi. Více brát v úvahu situaci uprchlíků přicházejících ze zemí, kde probíhá ozbrojený konflikt. Věnovat více pozornosti nejen liteře, ale i duchu zákona. Azylové řízení by nemělo být chápáno pouze jako byrokratická procedura, ale zároveň jako bytostně lidská záležitost, jejímž cílem je sociální a právní pomoc lidem nalézající se v nouzi, právě tak jako je jí třeba lékařská péče nebo výuka žáků a studentů.
ad 2c/ konzultovat se zástupci nevládních či mezinárodních organizací (např. UNHCR) záměr udělení nebo neudělení azylu v jednotlivých případech ve kterých nevládní či mezinárodní organizace projeví odůvodněný odlišný názor na udělení či neudělení azylu, prověřit a posoudit kompetentnost a kvalifikaci zodpovědných úředníků (jakož i jejich morální bezúhonnost) a učinit ji předmětem veřejné kontroly, např. ze strany  za tím účelem ustavené  parlamentní komise. Zvýšit vzdělání a kvalifikaci soudců rozhodujících v azylových záležitostech, pokud jde o aktuální situaci lidských práv v globálním kontextu.
Celkově zlepšit spolupráci s NNO. Odlišné názory NNO zaměřených na pomoc uprchlíkům a dodržování lidských práv a OAMP by měly být každoročně konfrontovány na veřejném pracovním setkání. Zástupci NNO by měli mít možnost diskutovat konkrétní případy, kdy podle jejich názoru došlo k porušení zákona, lidských práv žadatelů o azyl či bylo účelově využito zákona tak, že žadatel neměl možnost oprávněnost své žádosti dokázat.
 ad 2d/ humanizovat poměry v uprchlických zařízeních jejich větším otevřením  (při zachování všech nezbytných opatření zajišťujících bezpečnost žadatelů před možnými rasistickými útoky, infiltrací kriminálními skupinami či agenty tajných služeb ze zemí původu žadatelů), odstranění policejních kamer z azylových zařízení. Zabránit jakémukoliv zveřejňování jmen žadatelů, jakýmkoliv kontaktům se zástupci ambasád zemí původu s výjimkou případů, že o to sami projeví zájem, zákaz jakýchkoliv svévolných nedobrovolných deportací žadatelů v případě, že o tom nerozhodne nezávislý soud. Zlepšit informovanost žadatelů o azyl o podmínkách azylového řízení a všech zákonných úpravách s ním souvisejícím.
Umožnit žadatelům legální práci a lepší integraci do společnosti (např. studium) již od samotného počátku azylové procedury.
Vytvářet pozitivní obraz uprchlíků a azylantů jako lidí, kteří mohou všestranně přispět k obohacení a rozvoji české společnosti.
ad 2e/ komplexně řešit postavení uprchlíků z Čečenska v ČR buď udělováním azylů, případně vyslovením překážky ve vycestování či poskytnutím dočasné ochrany, který se osvědčil v případě uprchlíků z Kosova. Současný stav naopak zahání tyto lidi do právního vakua, z něhož těží jen kriminální skupiny a převaděčské mafie. Zároveň nesouhlasíme s pokračující praxí, kdy OAMP v případě čečenských uprchlíků, kteří již předtím požádali o azyl v Polsku, téměř automaticky kopíruje negativní rozhodnutí polských úřadů o azylu.  

Zpracovaly organizace (duben 2004): 
Nezávislé sociálně ekologické hnutí – NESEHNUTÍ
Amnesty International ČR